J. L . B i r c k:
ERIK OLIN OCH HANS BYSKOLA
En österbottnisk tidsbild från 1800-talet
[DEL 2]
Skolan hölls vanligen i en obebodd gård eller
i en s. k. framstuga, men i byar där sådana lokaler icke
stodo till buds, försiggick undervisningen i någon bondstuga,
där gårdsfolket samtidigt förrättade sina dagliga
göromål. Egentliga skolmöbel funnos ej, utan endast långa
bord och bänkar. Barnen i åldern 715 år
sutto på båda sidor om borden med böcker, griffeltavlor,
häften, pennor och bläckhorn mitt på bordet. Dagen begynte
kl. 9 med psalmsång, varvid alla verser i psalmen sjöngos.
Vid somliga skolkurser hände, att någon elev medförde
psalmodikon (en avlång fyrkantig låda med en sträng och
notskala), varmed sången ackompanjerades. Så lästes några
verser ur bibeln, varefter ofta ännu en psalmvers sjöngs. Sedan
följde upprop, och efter varje närvarande barns namn satte läraren
en punkt i elevförteckningen. Ett 40-tal sådana förteckningar
finnas i behåll och motsvara skolans matrikel och dagbok. Vanligen
är barnets ålder också antecknad i dem. Undervisningen
fortgick till kl. 12 avbruten av endast en kort rast. Kl. 12 13
var middagstimme. Så följde fyra skoltimmar, men blott en fristund.
Kl. 17 avslutades dagen med psalmsång, dock fortsatte äldre,
vetgiriga elever att arbeta i något för dem intressant ämne
till sena kvällen. Det hände att de ivrigaste kommo till skolan
redan kl. 6 och dröjde kvar i skolstugan till 10-tiden på kvällen.
Skolan hade blivit för många så kär, att de ännu
såsom fullvuxna och gifta infunno sig, då skolan kom till
deras by, för att höra på. Sålunda befästes
hos dem kunskapsmoment och lärdomar för livet.
Elevernas ålder var mycket ojämn. Somliga började vid
fyllda 7 eller vanligen 8 år bevista skolkurserna i hembyn och fortsatte
tills de voro 1314 år. Andra deltogo blott i någon eller
några kurser, vare sig de börjat som 8-åringar eller
som äldre. Dessa nöjde sig med behjälplig läs- och
skrivfärdighet jämte kristendomskunskap. Några 1516-åringar
voro med för att förbereda sig för skriftskolan och efter
eget val förkovra sig i något ämne, som de hade särskilt
intresse och fallenhet för.
![](../../../../../bilder/birckjl/OLIN16.JPG) |
[Ål-
der
15
8
11
9
13
11
8
7
16
14
10
9
14
13
15
13
11
9 |
Markby den 13
Hulda Lovisa Nygård
Karl Nygård
Abraham Långholm
Wilhelm Långholm
Hulda Finne
Joel Finne
Wilhelm Finne
Selma Finne
Lovisa Finne
Anna Finne
Joel Finne
Maria Nylund
Erik Finne
Sanna Kajsa Finne
Maria Finne
Anna Lovisa Finne
Wilhelm Finne
Matts Finne] |
Matrikel- och anteckningsblad över närvarodagar
(en punkt för varje dag). Siffertalen efter barnens namn ange
skolavgiften i penni. [Beskuren.] |
Undervisning meddelades i stavning 1), läsning, skrivning, biblisk
historia, katekes, räkning, geografi, teckning, sång och stundom
även i slöjd. Vetgiriga och begåvade elever uppmuntrades
och gåvos tillfälle att läsa historia, naturkunskap, gå
längre i räkning, bekanta sig med tillämpad geometri (fältmätning),
kartritning, skriva allehanda praktiska skrivelser (revers, fullmakt,
jordarrendekontrakt, köpebrev vid hemmansköp, auktionsprotokoll,
orlovssedel, testamente), skriva minnesskrivning och uppsatser, och ej
minst: öva sig i versskrivning.
1) En f. d. elev förtäljer: ”Papporna gjorde
pekpinnar åt sina telningar, som vanligen lärde sig stava
och lägga ihop redan förrän de kommo till Olins skola,
där man ej fick börja innan man kunde någorlunda läsa”.
Anskaffningen av vissa böcker att av eleverna begagnas i skolan
såsom skolans egendom var ej lätt i en skola, som ej hade understöd
och anslagsmedel från något håll. Bland Olins papper
finns ett litet handsytt häfte med titeln ”Stambok” och
följande ingress: ”Tillkännagifves, att jag, undertecknad,
i samråd med Magister Mikander och någre af byamännerna
härstädes öfverlade om huru Naturkunskaper och Räknekonsten
skulle kunna mer blifva utspridda i våra byar. Beslutet blef, att
en och hvar, som finner sig hugad för kunskaps inhämtande, ville
gifva ett frivilligt bidrag till uppköpande af Natur-läran och
Arithmetiker för Byskolans räkning, att den uppväxande
ungdomen, som finnes böjd för vetande, kunde sjelf läsa
och utforska en kunskap i dessa läroämnen. De som vill gifva
bidrag härtill, kan uppteckna sitt namn och gåfvan på
andra sidan lämnade linjer. Socklot den 11 Oktober 1869. Erik Olin.”
För säkerhets skull tillade han på omslagets insida: ”Ingen
bör tänka att de böckerna skall köpas för min
nytta, jag har dem förut”. Bland de tecknade bidragen
ett hundratal upptäcker man ”änkans skärv”
à 5 penni, pigans och nämndemannens à 25 p. Givmilda
bönder bidrogo à 50 p, magister Mikander med 2 mark och skolmästaren
själv med 3:75 och för inbindning 2:50. Hela stamboken inbragte
34 mk 76 p.
Skolrummet var som en myrstack, säger en f. d. elev. Vid ett
bord sutto nybörjarna, ”stavarna”, vid ett annat de som
kunde läsa rent, ”renläriga”, och vid ett tredje de
mest försigkomna, som kunde syssla med formulärskrivning, med
länder och folk på jordgloben eller andra övningar på
egen hand. Läraren var angelägen om att sporra de äldre
eleverna till självförtroende och självständighet
i skolarbetet. Försigkomna elever sattes vid behov att hjälpa
och handleda de yngre, utfråga deras läxor och visa dem i räkning
och skrivning. 1)
1) Sådana monitörer voro Jakob Smeds i Socklot, Maria
Rundt i Kovjoki och Hulda Björnvik i Markby (enl. Henrik Wik).
Skolmästaren nöjde sig ej med den vanliga tanklösa minnes-
och utanläsningen. Barnens eftertanke skulle väckas. ”Lär
dig tänka”, var hans pedagogiska a och o. Väckelse i unga
sinnen inför andliga livsvärden var hans högsta mål.
I skymningen mot kvällen rådde den ”tysta timmen”,
då en andlig betraktelse hölls, ty för Erik Olin var religionen
skolans nödvändigaste läroämne. En av hans betraktelser
för barn bär överskriften ”Skillnaden mellan mänskliga
lärdomar och gudomliga upplysningar”. En kväll i veckan
under den mörka årstiden samlade han de unga till sång
och spel kring aftonbrasan. Om dessa tillfällen skriver en av Olins
f. d. elever, sedermera folkskollärare: ”Det blev stunder
av högtid, som väckte nya tankar och verkade uppfriskande gott.
Han betonade samtidigt, att man icke fick stänga hjärtats dörr
för Guds friska luft, som kan pånyttföda människan.
Han gav sund vardagskost.”
”I Markby, därifrån man hade lång väg till
kyrkan, samlades ungdomen om söndagarna redan 1-tiden på eftermiddagen
och blev kvar till samma tid på natten”, berättar en annan
sagesman (Z. Schalin) och fortsätter: ”Långa vägar
och strapatser skydde de ej. Somliga hade ett par mil att vandra från
sina hem till skolstället. Därför hände det ock om
sommaren, att solen gick upp långt förrän de hunno hem
igen. Under dessa för mången säkert oförgätliga
söndagseftermiddagar läste man Guds ord tillsammans, vanligen
Fjellstedts bibel med förklaringar, sjöng och samtalade samt
upplivade förut inhämtade kunskaper i skolämnen, varjämte
de äldre fördes framåt i det som läraren kunde meddela.” 2)
2) Z. Schalin, ”Byskolläraren Erik Olins liv
och verksamhet, ett blad ur den ambulatoriska skolans historia i Österbotten”.
Tryckt i ”Österbottniska Posten” 1897.
Änkan Susanna Pettersson, f. 1853 på Nabba och elev i Olins
skola fyra vinterkurser à 4 veckor på Nabba och två
sommarkurser i Socklot, berättade i 80-årsåldern för
förf. med stor glädje och uppskattning om den makalösa
skolmästarn, som höll på från kl. 9 på morgonen
till 9-tiden på kvällen, som 1865 diktade en bröllopsvisa
i fyra verser åt Jonas och Maja Förste på Degernäs
och målade åt dem den grannaste ”lyckönskan”
att sättas inom glas och ram. Och högtidsstunderna på
söndagarna som skolmästarn ställde till då skolan
var i byn! Ungdomen kom från Socklot till Nabba för att vara
med om söndagssammankomsterna och från Nabba begav man sig
till Socklot, då skolan var där. Läraren läste berättelser
ur ”Barnavännen”, en kristlig barntidning, men sällan
hölls egentlig predikan. Psalmer och sånger sjöngos, man
samtalade och trivdes.
Själv säger Olin i sin biografi: ”Jag kommer ihåg
de förra tiderna, huru trevligt vi hade det. Vi voro såsom
ett hjerta och en själ; de större eleverna brukade gå
i afton- och söndagsskolan kostnadsfritt”.
Om läromedlen och metoderna i skolans skilda ämnen får
man en rätt god inblick av skolmästarens egna och f. d.
elevers meddelanden.
I religionsundervisningen, Olins huvudämne, kom hans djupa religiösa
läggning, erfarenheter och bibelkunskaper till fullt uttryck. Han
framförde enkelt och klart sina förklaringar, illustrerade texten
med lättfattliga liknelser ur det dagliga livet och berättade
om egna och andras upplevelser. ”Det var praktisk religion”
säger en f. d. elev (lärare J. Ahlnäs). De första
skolåren hade Olin ingen lärobok i biblisk historia, utan Nya
testamentet användes enbart. På lärarens anhållan
anskaffade pastor Heikel Åkerbloms bibliska historia med frågor.
En elev läste frågorna, medan andra i tur och ordning hade
att svara. Åkerbloms bok innehöll något för läraren
och barnen nytt och märkligt, nämligen tvenne blad kartor över
de bibliska länderna. Dessa kartor studerades noga och försigkomna
barn började rita av dem i betydligt förstorad skala. Så
berättas om en pojke i Socklot, att han ritade förstorade bibliska
kartor i mängd och lottade ut dem för 5 penni lotten, varigenom
han förtjänade 36 mark från midsommaren ena året
till vårfrudagen (i mars) det följande. Nya testamentet
användes flitigt söm läsebok i religion. Till uppmuntran
gav läraren de flitiga ett bokmärke, en fyrkantig papperslapp
med elevens namn ”i pränt”.
Katekesen lästes delvis utantill, men huvudvikten lades vid uppfattningen
av det lästa. Skolmästaren lät ibland försigkomna
elever skriftligen återge katekesstycken. såsom de i skolan
blivit förklarade. En 14-årig gosse, sjuklig men begåvad,
skrev sålunda som ”provskrivning” ur minnet stora delar
av katekesen med förklaringar.
Vid ”skrivläsningen” (skrivläsemetoden) använda
Olin små fyrkantiga träbitar, på vilket stora och lilla
alfabetets bokstäver även som siffrorna voro tydligt präntade.
Dessa bitar fingo barnen rada upp på bordet och sammanställa
till stavelser och ord, som stavades, lästes och skrevos. Svedberg
i Munsala hade för modersmålsundervisningen låtit trycka
ett litet häfte, s. k. ”stavregel”. Med den och andra
språkläror opererade Olin sedan bäst han kunde. Även
egna rättskrivningsövningar sammanställde han, t. ex.
”Den människan har en död själ (=är samvetslös).
Jag har skäl för att hon stjäl. En gång stal hon
en själ (säl) ur mitt nät”. Rättskrivning övades
som avskrivning, minnesskrivning och diktamensskrivning. Formulärskrivningen
har i det föregående nämnts; elevernas versförfattande
behandlas längre fram i denna redogörelse.
Läraren var mån om att inskärpa: ”Förgäves
övar du dig att skriva, om du ej har klar kunskap i stavning”.
Själv kom han dock aldrig till felfri rättskrivning och var
nogsamt medveten om denna brist. Tryckta rättskrivningsläror
à 20 p sålde han åt sina elever. En förteckning
över ett hundratal köpare finns i behåll.
För att motivera skrivkonstens nytta för barnen på ett
för dem personligt och tilltalande vis och uppmuntra och sporra dem
till ivriga bemödanden skrev Olin enkom för detta ändamål
verser, vilkas innehåll barnen hade god tid att besinna, då
verserna avskrevos gång på gång. Exempel:
”Var villig och flitig att lära dig skrifva,
då kan du mång' ledsamma stunder fördrifva
och dermed undvika mång' fåfänga (nöjes)besök,
som endast din oro vill ök'.
Fäll icke modet i början, det går ej så fort,
besinna tillika det är ej strax gjort.
Allt som skall göras bör hava sin tid,
du tåligt bör vänta och bid'.
Jag haver arbetat i flera års tid
på den lilla kunskap jag hafver häri.
Du skall intet ledsna om det dröjer fler' år,
ty ingen får skörda den dagen man sår.
Af
Erik Olin 1865.”
I ”Den fattiga gossen” eggar han pojkarna till frisk beslutsamhet
inför skrivuppgifterna:
”Jag vill mig lära skrifva, min barndomstid fördrifva
och öf' min unga hand. Det kunde bli till nytta,
om jag kommer att bortflytta till ett annat land.
Då kan hem jag skrifva, släktingarna gifva
underrättelser om min lefnad och vad jag har för trevnad
i främmande land.”
Stilskrivningen tillgick sålunda, att en del skrev efter lärarens
förskrift på klasstavlan, andra efterbildade tryckta eller
handskrivna förskrifter i form av sentenser, som voro samlade i smala
häften. ”Stryk ut och gör bäter”, var lärarens
vanliga råd till skrivarna.
Skrivpapper kostade 2 penni arket, och det var en stor fröjd att
överkomma ett ark papper till söndagen att skriva på,
säger en f. d. elev.
Då de brukliga bokstavs formerna i skrivalfabetet ej lämpade
sig som nycklar till studium av innehållet i gamla hemmanspapper,
tog Olin reda på den i 1700-talshandlingar använda tyska skrivstilen,
avskrev i ett häfte stora och lilla alfabetet och satte ihop ett
textprov med användande av denna svårlästa stil, allt
till de vetgirigas fria förfogande och betecknande för skolmästarens
nitiska strävan att mångsidigt gagna bygdens folk.
I räkning övades huvudräkning och räkning på
griffeltavla. Gemensam undervisning förekom undantagsvis, envar räknade
för sig själv och begärde hjälp av kamrater eller
av läraren, när så behövdes, men i det längsta
ville Olin förmå eleven att själv lösa uppgiften
för att stärka självtilliten och tillfredsställelsen
i arbetet. I metoden strävade han efter korta, praktiska tillvägagångssätt.
I addition och subtraktion i bråk skulle täljare och nämnare
multipliceras korsvis, som för till snabbaste resultat. Här
två exempel:
1) 5/6 +2/7 =(5x7=35)+(6x2=12)=47/42=1 5/42
2) 5/6-2/7= (5x7=35)-(6x2=12)=23/42.
En sagesman, själv folkskollärare, skriver: ”Undertecknad,
som flere terminer besökte Olins skola, kommer väl ihåg
hans för det dagliga livet bäst lämpade metoder. I räkning
gingo en stor del av hans elever lika långt, som folkskolkursen
nu stadgar, ja även längre. I geometri behandlades endast sådant
som berörde fältmätning jämte uträkning av kubikinnehåll.”
Isak på Nabba var i tillfälle att av sin granne, stud. J. J.
Westerlund, sedermera kyrkoherde och prost, lära sig mera i räkning
än Olin kunde och undervisade i sin tur skolmästaren i det nya
han lärt sig.
I fantasin fingo de elever, som läste geografi, göra resor
till lands i och sjöss i hemlandet och främmande länder
och världsdelar, t. ex. till Amerika, dit många av eleverna
som vuxna i verkligheten hamnade. En globkarta hade den tidigare nämnde
pastor Mikander anskaffat till skolan. En f. d. elev, sedermera lärare
och Argentinafarare skriver: ”Olins skola var en verklig ”arbetets
skola ”. Mera
försigkomna elever fingo en hel kurs, 6 veckor, ägna hela dagar
at ett enda ämne: räkning, geografi, läsning av Finlands
historia ur Boken om vårt land. Så fick undert. i 6 veckor
från läraren tillhöriga Stielers kartbok och geografi
fördjupa sig i detta ämne på egen hand”.
Naturkunskap lästes ur Topelii Naturens bok utan att vara särskilt
skolämne. Bland skolmästarens papper finns ett häfte benämnt
och daterat ”Den lilla naturalisten, 18 20/9 80”.
Underrubriken lyder: ”Den lilla Naturkunnige gossen, som dagligen
vill lära mer och mer uti skapelsen”. I paragraferade stycken
har skolmästaren i häftet avskrivit till intresserade elevers
begagnande ”Några underrättelser om Naturen, Menniskan
och Konstens Alster”. Första paragrafen lyder: ”De skapade
tingen lära oss att Gud är allsmäktig, vis och god. Dessa
ting äro till deras utseende, egenskaper och nytta mycket olika;
de förtjena att noga kännas. Vi böra redan i barndomen
inhemta derom någon kunskap, som vid mognare ålder kan ökas
och förbättras.”
Teckning och ritning övades i någon mån till omväxling
med skrivningen av barn som hade lust därtill. Skolmästaren
själv var god djurtecknare efter naturen. Så berättas
om truten, som han under en utfärd till ett fiskeläge tecknade
på sänggaveln i en fiskarstuga och som var en så naturtrogen
bild, att fiskargubbarna aktade den som ett kärt minne av skolmästarn
årtionden framåt. På griffeltavlorna avbildade barnen
i skolan varjehanda föremål på egen hand. Kunde man ej
annat, så satte man en kunglig bild eller annan tryckt bild mot
fönsterrutan, drog upp konturerna på ett papper och målade
sedan bilden med vattenfärger så vacker som möjligt. De
mera försigkomna målade en och annan grann ”lyckönskan”
i ord, blad och blommor åt brudpar, som lät sätta sådan
bröllopsgratulation i glas och ram till ett minne för livet.
Litet linjalritning förekom ibland, avritningen, förstoringen
och färgläggningen av lärobokens bibliska kartor, varom
tidigare nämnts, var en mycket omtyckt sysselsättning.
Slöjd förekom vid en del kurser. En meddelare (lärare
J. Ahlnäs) berättar: ”Härvid förfärdigades
bokpinnar, skedar, hästar (även med ryttare), fåglar,
hundar m. m. Själv ritade skolmästaren konturerna till
föremålen, som skulle slöjdas och gjorde det korrekt.
Slöjden var ensidig, därför att ej andra verktyg funnos
att tillgå än kniven och en glasbit i stället för
sandpapper”.
”Även gymnastik förekom någon gång för
gossar”, fortsätter samme meddelare, ”ibland användes
därvid bössor gjorda av (unga) tallstammar, vilkas kärna
avlägsnats, så att man med laddstock kunde utskjuta blårstoppor.”
På gårdsplanen lekte gossarna soldater och marscherade till
följande sång, som skolmästaren själv satt ihop:
”Vi gå nu ut att exercera, på planen här vi
skola stå.
Vi önska vi vor' flera, som med oss i leken gå,
vi likna då en krigshär, som aldrig skyr besvär.
Vi leka nu soldater, som än i tiden blir vår lott.
Marsch, marsch, gå på, kamrater, fastän vi höra
dunder, skott.
Fast fienden sig tränger in, förskräckes ej vårt
tappra sinn'.”
Utöver daglig psalmsång vid skoldagens början och slut,
varom tidigare nämnts, övades unison sång ofta. Både
andliga och världsliga sånger stodo på skolans program.
Det flitiga sjungandet präglade i hög grad Erik Olins skola,
skänkte trivsel och kärlek till sång och poesi hos barn
och ungdom samt gladde föräldrar och bybor. Vid sången
ålade skolmästaren ofta någon elev med god sångröst
att inleda densamma, detta för att vänja eleven att öppna
och leda sång och öva hans säkerhet däri. En sådan
sångfågel och sångledare var eleven Olas Johanna, fru
Johanna Blomström i Nykarleby. ”Hon ägde”, säger
en meddelare, ”ett outtömligt förråd av skolsånger
och visor, vilken skatt hon offrat åt lågorna, tyvärr.”
Märkligt nog övades även notkännedom i Olins skola.
På en stor trätavla (klasstavla) skrevs noter och psalmmelodier,
och bland skolmästarens häften finns ett nothäfte, där
han avskrivit noter och texter till valda psalmer ur psalmboken, även
Voglers Hosianna, fosterländska och andra sånger.
I oförgätligt minne för deltagarna ha säkerligen
de små sångarfärder stannat, vilka skolan stundom företog
på våren eller försommaren. Med skolmästaren i spetsen
och en elev försedd med skolans ringklocka, ibland andra klockor
därtill, tågade barnskaran sjungande genom byn. Kom man till
en gård, där någon aktad byaman bodde eller till en gård,
där något av barnen hade sitt hem, stannade skaran och ringde
med sina klockor. Gårdsfolket kom ut för att mottaga sångarnas
hyllning, och barnen stämde upp sånger av skilda slag, ibland
någon som skolmästarn själv författat, t. ex.
”Notkänning” att sjungas på melodin till ”Gubben
Noak”:
”Upp nu gossar, upp nu flickor,
stämmen upp en sång!
Tagen del i sången,
att vi bliva mången,
som kan sjunga,
som kan sjunga
alla på en gång.
Se på noter, se på pauser,
att vi följas åt,
sjunga alla lika,
ej för mycket skrika,
att vi skämma, att vi skämma
bort vår sköna sång.
De som intet, de som intet
kan ta del i sång,
de skola nu bortvika,
och ej med oss skrika,
att det ljuder, att det ljuder
liksom ulfvalåt.
Bort vi vandra, bort vi vandra
till en annan gård.
Der vi skola sjunga
med vår barnatunga,
så vi likna, så vi likna
glada sångare.
Nu vi sluta, nu vi sluta
denna enkla sång.
Tack för er goda vilja,
vi nu oss från er skilja.
Bort vi vandra, bort vi vandra
nu med hurtig gång.”
Det kunde hända, säger en meddelare (Henrik Wik), som själv
varit med i sångarskaran, att man t. o. m. stämde
upp en finsk sång. Den gode skolmästaren var ”topelian”
och ansåg sig även böra inlära någon sång
med finsk text. Det språkliga återgivandet blev rätt
bristfälligt, och barnen sjöngo: ”Muu muisto melä
hän te arma skall de maa”, men viljan var god
och sångarglädjen stor.
Skolans utfärder kunde någon gång utsträckas ända
till Nykarleby stad för att höra på undervisningen i skriftskolan
eller övervara seminariets årsexamen.
Skolmästarens besvärande närsynthet har tidigare omnämnts.
En f. d. elev berättar, att Olin på tre meters avstånd
ej kunde igenkänna en person annat än på rösten.
Lämpliga glasögon fick han ej. Man kunde tro att för en
sådan lärare vore all disciplin omöjlig. Men tvärtom
rådde i hans skola den bästa tukt och ordning tack vare hans
goda hörsel. ”Vi tyckte skolmästarns nacke hade seendets
och hörselns gåva”, säger en annan f. d. elev.
Förgick sig någon elev, kunde han få smaka skolmästarns
hårda fingerknogar eller få några slag med linjalen
på handen. Och ve den stackare, som under den andliga betraktelsen
under tysta timmen på e.m. vågade uppträda störande.
Hans ryggslut fick följande dag göra bekantskap med gubbens
karbas. Det kunde stundom hända, att syndaren ställdes vid 'skampålen',
dörrposten mellan farstu- och stugukammardörren, försedd
med en sopkvast i högra handen och taveltrasan i den vänstra,
medan de andra sjöngo: ”Betänk dig väl, vad du slår
på, när du Guds ord ej höra vill”. En kuriös
form av bestraffning, som lär ha använts i byskolorna i äldre
tider och någon gång även i Olinska skolans första
verkamhetstid (enligt Z. Schalin) var följande: läraren satte
en vidjelänk om halsen på de bångstyrigaste och klavade
dem fast vid väggen, där de fingo stå och skämmas
tills han befriade dem. Men Olin följde med sin tid även i avseende
på skoldisciplinen, varför skolagan mildrades och sparades
på under hans senare skolår. Allmänt vittnade f. d.
elever om hans godhet och tålamod i skolan. De felandes bestraffning
uppsköts stundom till lördagarna. I Socklot kunde sådana
rättskipningslördagar hända, att sedan allt var avklarat
i skolan tågade skolmästaren och alla bestraffade elever med
kvasten och karbasen till Viken, där bestraffningsmedlen dränktes
i en öppen vak eller vid fritt vatten slungades ut i sjön så
långt man förmådde. Handlingen var symbolisk: förseelsen,
straffet och skammen hamnade i glömskans sjö och skulle för
alltid vara utplånade och ej vidare räknas med varken av lärare
eller elever. En god pedagogisk princip!
![](../../../../../bilder/birckjl/OLIN25.JPG)
Ingress till anslagstavla för anteckning av ”syndare”. [Beskuren.]
[SKOL=ORDNING |
Förteckning öfver de Barn, som inom eller
utom Skolan bedrifva något okynnes såsom att schasa kreatur
hvare sig hästar, oxar, kor, får och svin: Samt sönder
rifver skylar som äro upplagda till torkning på åkrar
såsom: Råg, Korn, Hamp och Lin skylar eller stjäl
rofvor, rötter, löck och ärter, samt hvar växt
vara må. De barn som kunna öfverbevisas hafva sådan
våldsverkan utöfvat skola upptecknas och inlämnas
till Presterskapet för att behandla enligt lag som i Missgernings
balken 31 kapitlet 1 paragraf derom stadgat är för okynniga
barn.] |
|